БРИДЖИТ ФОЛМАН КНУФИЯ СРАТИМ
ЛЬО ФИЛМ Д'ИСИ
РЕЙЗЪР ФИЛМПРОДЪКШЪН
И АРТ ФРАНС ИТВС ИНТЕРНАЦИОНАЛ
Произведено за НОГА ТИКШОРЕ - АРУЦ ШМОНЕ
При участието на АКЕРЕН АХАДАША ЛЕКОЛНОА ВЕТЕЛЕВИЗИЯ МЕДИЕНБОРД БЕРЛИН-БРАНДЕНБУРГ КЕРЕН АКОЛНОА АИЗРАЕЛИ ХОТ
ВАЛС С БАШИР
Филм на АРИ ФОЛМАН
Художник ДEЙВИД ПОЛОНСКИ
Продуценти СЕРЖ ЛАЛУ, ЯЕЛ НАХЛИЕЛИ, ЖЕРАР МЕЙКСНЪР, РОМАН ПОЛ
Сценарист, режисьор, продуцент АРИ ФОЛМАН
Те стоят там и лаят, 26 кучета.
И през прозореца виждам злобните им муцуни. Дошли са да убиват.
И казват на Бертолд, хазяина ми:
или ще ни предадеш Боаз Рейн,
или ще изплюскаме клиентите ти.
Имаш на разположение една минута.
26 кучета? - Точно.
И откъде знаеш, че са 26, а не примерно 30?
Ще го разбереш.
И Какво? - Какво "и какво"?
Какво стана по-нататък? Значи излизаш при тях? И какво става тогава?
Какво значи "какво става"?
Точно тук се събуждам.
Значи всяка сутрин се събуждаш на същото място? - Точно на това.
И този сън никога не е имал продължение.
И отдавна ли си така? - От две, две и половина години.
И какво сега, значи затова ме вдигна посред нощите?
Ти какво, да не би да си тъп? - Защо ме обиждаш?
Би трябвало да знаеш, че такива сънища не се сънуват ей-така, без нищо.
Има и още неща, които не съм ти разказал.
Какво, например?
Знаеш ли, в Ливан... - Какво в Ливан?
Имаше един такъв период, в началото на войната, когато през нощта
влизахме в селата, за да търсим някои палестинци.
Да, и какво от това?
Когато влизаш в селото, първо те посрещат кучетата.
Те изникват изведнъж, предупреждавайки с лай за теб.
Селото се събужда, и онзи, за когото сме дошли, се скрива.
И изненадата в операцията ни отива на кино.
Някой все пак трябваше да ги ликвидира, иначе много от нашите загиваха.
Че защо точно ти?
Всички знаеха, че не мога да стрелям по хора. Казваха ми: "Добре, Боаз,
тогава, като начало, слагаш заглушителя и застрелваш песовете. "
26 кучета. Помня всяко от тях.
Всяка муцуна, всеки изстрел и последният поглед на животното.
Всичко: 26.
И колко време мина... преди да започнат да ти се явяват на сън?
20 години.
Потърси ли помощ при някого? - При кого?
Не знам, при психолог, психиатър, рефлексотерапевт? При някого.
Не, не съм. Точно затова ти звъннах.
А аз трябва ли да отбирам от това? Щото правя филми.
Киното също е психотерапия, нали така?
А пък аз видях, че през всички етапи на живота си, ти си завършваш филмите.
Не е ли така - Да, така е. Но и не е така.
Ти имал ли си някога видения за Ливан?
Не, не, моля те, не.
И все пак?
Не.
Бейрут, Сабра и Шатила?
Какво за Сабра и Шатила?
Какво значи "какво?". На колко метра от клането беше, на 100 ли?
На 200- 300. Истина ти казвам, това не ми е в природата.
Това не ми е в природата.
Значи никога не си имал видения за Ливан? Нито си го сънувал, нито си си спомнял?
Значи ти никога не мислиш за това? - Не, не. Не.
Ще се оправиш, нали?
Мислиш ли? - Сигурен съм.
Сигурен?
Сигурен съм, ще се погрижа за това-онова.
Сигурен, значи? - Да, сигурен съм. Е, хайде тогава.
Срещата ми с Боаз беше през зимата на 2006.
Тази нощ, за пръв път от 20 години насам,
сънувах кошмари за Ливан.
Не просто за Ливан, западен Бейрут, и не само за Бейрут,
за нощта на клането в лагерите Сабра и Шатила.
Нещо случило ли се е? Вече е 6.30.
Знаеш как е. Всеки си има приятел- адвокат, приятел-лекар и приятел-психолог.
И понякога трябва да си плащаме таксата.
Да, но при приятеля си - адвокат не би отишъл в 6.30 сутринта.
Благодарение на приятеля си - адвокат икономисвам 10 пъти повече.
Знаеш ли, едно нещо не разбирам.
Как е възможно, съня на Боаз...
с неговите бесни кучета,
да възкреси спомените ми. Нещо, което ми е напълно чуждо.
Паметта е твърде интересно нещо.
Ще ти разкажа известен психологичен експеримент.
На група хора показали 10 картинки от детството им.
9 от картинките показвали действителни събития от детството им.
А една от тях била менте.
В нея истинските персонажи били поставени в несъществуващ луна-парк.
80% от хората казали, че си спомнят за това,
което всъщност не е било. Те го "разпознали".
А на другите 20%, вероятно по-нормалните, които не си го спомняли,
експериментаторите помолили да кажат, ако все пак си спомнят.
След известно време те променили мнението си и декларирали, че си го спомнят.
"Да, бях в луна-парка, заедно с родителите си.
Беше страхотен ден... "
Те си "спомнили", и доизградили недостигащото.
Паметта е динамично, живо нещо.
И даже когато не достигат детайли, и по средата се губят моменти,
паметта се настройва сама така, че възникват спомени...
за нещо, което съвсем не се е случвало.
Значи, всъщност, ти искаш да ми кажеш, че виденията ми за клането,
са като картинката от луна-парка? Или направо, че не се е случвало?
Значи съм си измислил? Но това няма никакво отношение към реалността?
Не знам, но дали това не може да се провери, а?
Кой беше там с теб? - С мен там беше Карми, когото помниш от училище.
И още един човек, когото съвсем не познавам.
Значи попитай Карми какво си спомня. - Той е в Холандия.
Вече от 20 години е там.
О'кей, иди до Холандия, ако ти е толкова важно, и ако това те тормози.
А не ти ли се струва доста опасно, ако успея да науча за себе си,
неща, които не искам да знам?
Не. Мисля, че ще научиш, и това ще е важно за теб,
това, което искаш да знаеш. Но няма да минаваш границата...
и да вникваш в подробности, ако не искаш.
Има един такъв психологичен механизъм, който предпазва човека...
от проникване в онези тъмни области, в които не му се иска да влиза.
Ще стигнеш точно до това място в паметта си, което ти е нужно.
Това всичкото виждаш ли го?
Да.
Всичко това е мое.
Всичко това ли?
От дърветата, ето там, до реката от другата страна.
Значи всичко това е твое? - Да, и къщата.
Идва някъде към 40 дунама (40 декара).
И всичко това от продажба само на фалафел? - Всичкото е от продажбата на фалафел.
Нима! - Да вървим, ще видиш.
И колко ли фалафела си продал? - Три години стигнаха.
В началото на 90-те имах малко павилионче в Утрехт.
Тогава този бизнес беше на мода: екологично чисти продукти,
и т. н. тхина (сос за фалафела), натурална пшеница.
А фалафелът си е един натурален продукт и източно блюдо.
Всички мислеха, че ще станеш физик, например атомен.
Кои всички?
Не знам... родителите ми, твоите родители, учителите ни.
Мислеха, че сега, на 40 и нещо възраст,
ти вече ще си претендент за Нобелова премия.
След още 20 години вече не мога да съм никакъв.
Хладно ли ти е? - Ужасно ми е студено, просто ме тресе.
Хайде, нека да влезем.
И ще трябва всичко това да го обиколим пеш ли? - Да вървим, да вървим.
Знаеш ли, забавно ми е, че се появи точно сега. - Че защо?
Когато ми звънна, се разхождах със сина си, Томас,
който стана вече на 7,
Той излезе на улицата с пластмасовите си оръжия да си играе,
и започна да ми задава всякакви въпроси.
Къде съм бил в армията, стрелял ли съм някога по човек.
И стрелял ли си? - Не знам. Ти...
Хайде, хайде, влизаме, сега ще се стоплиш.
Нали нямаш нищо против, ако те нарисувам тука с тях, как си играете в снега?
Не, разбира се, рисувай, колкото си искаш.
Да ида да го извикам, а?
Ако рисуваш, а не фотографираш, всичко ще е наред.
Колкото и странно да ти звучи, войната я изкарахме на една увеселителна яхта.
Казваше се "Love Boat", една такава, не много голяма,
която армията или бе свила, или конфискувала, само един Бог знае.
Това беше направено, за да се заблуди противника,
и да бъде посрещнат неочаквано в морето.
И какво всъщност представляваше тя - как и казваха, Love Boat? -
и бе снабдена с всички възможни развлечения - джакузи,
барове и... всичко в този смисъл?
Във въображението ми бе така, но всъщност, истината бе друга.
След години ми обясниха, че това все пак е бил
военен кораб, принадлежащ на морските десантчици, мисля. Не знам точно.
Струваше ми се, че тогава, в тази млада възраст, на 18,
не си бил това, което са искали да бъдеш, изглежда важно е било да си истински боец.
В края на краищата, за мен това бе важно. По напълно прозаични причини.
Живеех с усещането, че всички наоколо вече се чукат като зайци,
и само аз... как да го кажа?
"Невинното цвете", който побеждаваше само на шахмат и в математиката.
Че само аз имам проблеми с мъжествеността, разбираш ли ме?
Затова бях длъжен да доказвам на всички обратното.
Да бъда повече от тях нахъсен за бой, по-брутален, по-голям герой.
И успя ли?
Да, напълно.
Чувствах, че съм силен, че мога много, разбираш ли?
И ето, започва войната, и нас ни натоварват на този долен кораб,
Love Boat.
И аз... - Какво ти?
Скъсвах се да драйфам, като последната свиня.
Мислех си само за това, какво ще си помисли врагът,
когато види, какъв съм парцал.
След туй съм седнал на палубата и съм заспал.
Аз винаги заспивам, когато ме е страх.
И досега е така с мен, заспивам яко и халюцинирам.
Така съм си лежал на палубата до перилата,
и в един момент ми се присънва, че при мен идва една жена.
И ме взема с нея.
А сега обратно, аз виждах своите другари,
най-добрите ми приятели, как изгарят пред очите ми.
Къде? - Там, на кораба.
Събудил съм се преди акостирането,
започваме да осветяваме, и влизаме в града.
В кой град? - Откъде да знам кой.
Може би, Сидон, не знам.
От напрежение и страх караме като луди
И по кого стреляхте? - Де да знам в кого.
Виждам стар син Мерседес, спускащ се по улицата.
И в пристъп на умопобърканост всички изпразват пълнителите си в него.
Две години учения... и страх, този неуправляем страх.
След това - тишина. Тишина като в..
Ужасяващата тишина на смъртта.
И когато утрото дойде,
и ти виждаш всички тези разрушения, които си направил,
изгубваш представа къде се намираш.
А в колата... - Какво в колата?
В колата бяха трите трупа на едно семейство.
Кажи ми, защо си дошъл? - Аз ли?
Загубих си паметта. - При катастрофа ли?
При какво? - При катастрофа,
Катастрофирал ли си? - Как така да съм катастрофирал?
Не знам, например автокатастрофа, или нещастен случай в работата.
Не, каква ти катастрофа, аз...
От целия период на войната в Ливан...
просто нищо не си спомням.
И имам само една снимка от там.
И защо си ти на тази снимка.
Каква снимка?
Ти нали беше с мен там?
Трудно е да се каже.
Какво значи, трудно е да се каже? Ти нали беше там?
Не знам... не помня. Нищичко, свързано с клането, не помня.
Но ти беше... ти беше в Бейрут, когато стана клането.
Бях, бях, спомням си, че бях.
Разчистването на Бейрут няма да го забравя никога, но... клането...
Как само го казваш? Клането - "Това не ми е в природата".
Каза го пак - клане.
И това се случи в такси, по пътя за амстердамската аерогара.
Нещо наоколо прищрака, и се отпушиха спомените за войната.
Не беше халюцинация, нито подсъзнанието ми, не беше и сън.
Беше първият ден на войната, току-що бях навършил 19,
и още не бях почнал да се бръсна.
Караме по шосето,
от едната страна цитрусови плантации, от другата - морето, и ние стреляме.
Не знам по кого, просто стреляме, стреляме като луди.
Стреляме до вечерта.
Вечерта спираме, при мен идва старшият офицер и казва:
Ти, вземи всички наши ранени и убити,
натовари ги и ги закарай.
Да ги закарам ли? - го попитах. - Да, закарай ги.
И къде да ги закарам? - Откъде да знам, къде?
Просто ги вземай и ги закарай.
Може би трябва да ги закарам, там, където е повече осветено.
Там обикновено стоварват ранените.
Така ги намират, като се прибират по същия път.
И ето, аз, който никога не съм виждал открита фрактура, почти невидял кръв,
изведнъж съм командир на БТР, пълен с ранени и убити.
И търся място, където е по-осветено. Боже милостиви, "повече светлина"!
Какво да правя? Защо не ме изкомандваш какво да правя?
Стреляй. - По кого?
Откъде да знам. Просто стреляй.
Не е ли по-добре да се помолим? - Моли се и стреляй.
Накрая пристигнахме. Много светлина от вертолетите. Просто зарево.
Приближаваме мястото и виждаме: наоколо е пълно с трупове и ранени.
И съвсем механически, като че ни няма, изнасяме нашите и ги оставяме там.
Обръщаме и караме обратно.
През първия ден на войната евакуирах всички...
ранени и убити, които бяха на танковете на приморското шосе.
Търся хората, които бяха там с мен.
Дали пък не може да съм возил и тези твои приятели?
Да, напълно е вероятно, ние бяхме точно в този район,
в западната му част. Да, възможно е.
Тук ще можеш ли да ме познаеш, тогавашният?
Не.
Там е работата, че и аз не мога да се позная.
Фотограф, спукай се от смях сега.
Пресякохме границата някъде близо до Рош-Аникра,
и имахме усещането, като че ли сме на някаква екскурзия.
Снимахме се, майтапехме се и си разправяхме вицове,
А всъщност не бе минало много време, откакто нападнахме.
Ливан, добро утро.
Дай Бог, да не изпиташ страдание.
Добро утро, Ливан.
Карахме, беше прекрасен ден, наоколо дървета, тук и там къщички.
Такъв живописен пейзаж бе, мил и идиличен. Карахме бавно,
аз бях горе, заедно с командира, навирил глава, се любувах на пейзажа.
Моите мечти се сбъдват,
Твоите кошмари се изпаряват.
Целият ти живот е благословен...
Когато сме в танка, се чувстваме много уверени.
Танкът е много тежка и, много защитена машина.
Знаехме, че когато сме в танка, сме скрити за врага.
Ти си разкъсан на части,
Кървиш в обятията ми,
Любовта на живота ми,
Моят кратък живот.
Разкъсай ме на парчета.
Кървиш...
Изведнъж почувствахме, че командирът не реагира,
не се чува, няма връзка с него.
Че нали стоеше до теб? - Вярно е, че стоеше до мен,
и аз виждах главата му,
просто килната напред.
Я като се спуснах долу, видях, че в танка капе кръв.
Тогава забелязах, че кръвта тече от шията му.
И трябваше да го заместиш, нали? - Да, трябваше да го заместя,
зареждачът замества командира.
Но в тези минути не направих това, което бе по устав.
Повече не се показахме горе,
но и на никой не му дойде на ум да отвърне с огън.
След минута или две танкът бе ударен от снаряд.
Всички трескаво започнаха да се измъкват от танка.
Така, както си бяхме, без оръжие, без нищо.
Тоест, всички, на които им бе провървяло, и не са били убити в танка.
И побягнахме към морето, толкова бързо, колкото можехме, на зигзаг.
Единствената ми мисъл беше - ето, това е краят, сега ще дойдат.
Защото вече са ме видели и, ясно е, сега ще дойдат, и...
остава ми само да чакам края си.
Всичко, което виждам, това е къщата, от която стрелят, и танка на командира на ротата,
който е достатъчно далеч от мен,
и се надявам, че той ще се опита някак си да се доближи до мен.
Не знам защо, но изведнъж танкът даде заден и си тръгна.
Разбрах, че съм останал сам.
Започнах да си мисля за мама, о това, какво ще стане, като научи.
Знаех, че тя е твърде привързана към мен.
Бях и дясната ръка, Тя винаги се е облягала на мен,
и аз и помагах в къщната работа... нали бях най-големият.
Исках да видя какво става, и погледнах.
Забелязах, че те разговарят, смеят се, пушат.
Учудих се, че те съвсем не гледат към мен.
Погледнах още няколко пъти,
и разбрах, че те, както изглежда, смятат, че всички са загинали.
Е добре, реших аз, ще почакам да се стъмни.
Това място съвсем не е зле, за да се скрия от тях.
Не знам кое ме подтикна, но реших да допълзя до морето.
Влязох да плувам в откритото море,
защото ме беше страх, че ще ме открият.
Когато видях, че съм се отдалечил свърнах на юг.
Как беше морето?
Беше много спокойно, почти нямаше вълни.
И самият аз се почувствах спокойно, все пак бях насаме с него.
Морето бе тихо, лениво, и аз усетих покоят.
В същото време усещах страх, боях се,
че силите ми ще свършат, и ще потъна,
или че някой ще ме види и ще ме застреля.
И както си плувам в това блажено спокойствие,
изведнъж чувам силен шум, и чувствам,
че водата наоколо вибрира.
От водата трептенето се предаваше, на тялото ми и страшно се изплаших.
Далеч напред се виждаха огньове, и аз реших,
че трябва да ги достигна, надявайки се, че това там са израелски позиции.
И в този момент почувствах, че силите ми свършват.
Вече едва можех да движа ръцете и краката си.
Но въпреки всичко, все пак успях да се добера до брега.
Надигайки се с усилие на волята, внезапно чух говор. Беше на иврит.
И тогава ми стана ясно, че макар да съм изчерпал силите си докрай,
съм бил длъжен да се добера до тук.
Като добавка на всички чудеса, се оказа, че това е батальонът, който ме изостави.
И след като се завърнах в батальона, почувствах,
че като че ли не те са ме изоставили, а аз по някакъв начин съм изоставил другарите си.
Доста време усещах, че ме гледат, като онзи,
който не е могъл, нека така го кажем, да помогне на другарите си да се спасят,
който е избягал от бойното поле, избягал, за да спаси себе си.
От там идваше и това, че се чувствах неловко.
Скъсах връзките си със семействата на загиналите. В началото ходех...
всяка година на гробовете на загиналите, но скоро вече нямах сили да го направя.
Защо ли? Не ми се искаше да се връщам към тези времена, исках да ги забравя.
И това чувство, което си изпитвал, ходейки на гроба, това чувство бе на...
Вина. Чувство на вина, затуй, защото ето, аз стоя на гроба на човека,
който беше заедно с мен, а аз не направих за него достатъчно.
Не бях някакъв измислен герой, който не се разделя с оръжието си,
и спасява всички наоколо. Не, този образ не е моя.
Всеки ден аз бомбардирах Сидон.
Между кълбета от дим и на разсъмване
Аз също мога да се върна на гроба.
Всеки ден аз бомбардирах Сидон.
Месец след това, откакто Рони Даяг благополучно доплува до в къщи,
армията се разположи трайно на този бряг, от който той избяга.
През цялото време ни говореха, че ето, виждате ли, в атаката за Бейрут, ще загинем.
Но ние си седяхме до морето, и смъртта твърде не ни занимаваше.
Лично аз си бях направил шалаш (навес) от бананови листа.
И когато си спомням за това време,
винаги усещам ужасния мирис на парфюм, наречена "пачули".
Парфюмът, който бе пик на модата в началото на 80-те.
Но за Френкел, съседът ми по шалаш,
"пачули" бе не просто парфюм, това бе начин на живот.
Пачули. - Пачули.
И как го ползвахте? - Как? Покажи ми.
Капваш капка, буквално ето така.
И това е. Няма такава ситуация, в която войникът да не може да те открие.
Спомням си, вървим. Войниците ми ми говорят:
"Френкел, много бързо вървиш... " забрави ли?
Да.
Бях бърз, като заек.
Какво бях направил ли? Бях си сложил "пачули".
И им казах: "Не се бойте, в тъмнината, през нощта, никога няма да ме загубите".
Този мирис е толкова силен, това е което се казва, на полето, че...
И до сега го използвам.
Всеки ден бомбардирах Бейрут.
Можех да умра, но останах жив,
Всеки ден бомбардирах Бейрут.
С малки затруднения, завършихме
С тези странни хора.
Разбира се, няколко убихме по погрешка.
Можех да умра, но останах жив,
Всеки ден бомбардирах Бейрут.
Имахме твърдо разпределение на деня.
Сутринта ставаме,
и си готвим закуската на тигана.
Яйца с консерва.
Направо на брега ли? - Направо на брега.
Топваме се по веднъж, слагаме бронежилетките и тръгваме да търсим терористите.
Някой ми извика: "Френкел!"
Там стои едно момченце и държи гранатомет. Тийнейджър.
Ще ми кажеш ли, Френкел, аз бях ли там? - Що за въпрос?
Като започнем със сержантската школа, ти си бил навсякъде, където и аз.
Значи там също съм бил? - Да, и там.
Това е важно да се знае. Точно, че нали и аз бях там?
Да.
Дали е възможно, в живота ми да има такова драматично събитие,
за което съвършено да нямам спомен?
Това състояние се нарича дисоциация. Когато човек попада в някаква ситуация,
но чувства, че е "непричьом".
Например момчето, което е било любител-фотограф.
Попитах го през 83-а година: "Как преживя тази тежка война?"
Той ми отговори: "Беше страшно просто.
Отнасях се към нея, като към дълго пътешествие, Бях си казал:
О, какви впечатляващи сцени има тук!
Стрелба, и взривове от снаряди, ранени, викове,
И през цялото време гледах на това нещо като през окото на някоя...
въображаема камера.
До момента, когато това се случи, и тогава - като че ли камерата ми се счупи. "
И това било произшествието, което се оказало за него най-тежко.
Станало, когато попаднал в района на конюшните в Бейрут.
На хиподрума. - На хиподрума.
Той видял огромно количество трупове...
трупове на убити чистокръвни арабски коне. И той си казал:
"Сърцето ми се облива с кръв. Разбираемо е, по време на война едни хора срещу други хора,
но тези невероятни животни, какво са направили те?
Какъв грях са извършили, че е трябвало да им се случи това?
Оказало се, че планините конски трупове, сам не е в състояние да пренесе.
И начинът, при който винаги бил прибягвал, да наблюдава отвън картината,
като да гледаш военен филм, но да не участваш в него, не бил приложим.
И това разбило психиката му.
Но когато се оказал вплетен в картината,
вече не могъл да си каже, "това не ме засяга".
Защото това вече го засягало.
Потресаващи съзнанието неща ставали съвсем близко до него... и разумът му го напуснал.
Ти ми беше казал по-рано, че не си спомняш да си бил в тази градина,
в която са били децата с гранатомета.
А спомняш ли си нещо друго от този период?
Връщането в къщи? Разговорите с приятелите?
Имаше ли някакви други събития, които да ти спомнят за това време?
Може пък да си спомняш някои други епизоди от този период?
Да, помня, и то в детайли.
И какво, например?
Да кажем, всяка домашна отпуска си я спомням в детайли.
Спомням си, като бях дете, на 10, и пак имаше война.
Животът беше парализиран. На всички нас бащите ни бяха на фронта,
Всички деца седяха с майките си по къщите, на които прозорците и вратите бяха плътно затворени,
със спуснати жалузи и изключено осветление,
Всички чакаха, че ето след малко ще мине самолет, ще хвърли бомба и ще загинем.
Никой даже и не си помисляше да излезе.
И сега си отивам в къщи, за пръв път от 6 седмици пребиваване в Ливан...
и виждам, че животът продължава, като че нищо не се е случило
Но след това уволнение аз си имам само една цел:
да си върна приятелката Яели, която ме напусна точно преди началото на войната.
Ти какво, не помниш ли как го правехме? - Не помня.
Тук мъничко спрайт, и тук. Готово? И...
Пий.
Събитията започват да се завръщат при мен. Срещнах се с тези, които са били с мен.
Сега вече имам почти пълната картина. - И какво по-точно?
Например първият ден на войната, и обсадата на Бейрут.
Спомняш ли си, че Яели те изостави една неделя преди това?
А ти как си го запомнил?
Не знаеше ли, че и аз също бях влюбен в нея от няколко години?
Не, не го знам това. - Да, така беше.
Какво ти става? Защо нервничиш? Минаха 20 години.
Не, разбира се, не нервнича.
Какво ти става? Ти, в края на краищата, имаше и дом и семейство.
Какъв дом? Какво семейство?
Дом, казваш...
Баща ми,
за да ме утеши, ми разказа че по време на неговата война,
втората световна,
на руските войници в Сталинград, след година на фронта, са давали 48 часа отпуска.
Те сядали във влака, пристигали в къщи, излизали на перона на гарата,
целували момичетата си, и като виждали, че времето свършва,
се качвали обратно във влака и се връщали на фронта. Разбираш ли?
Той си мислеше, че с това ще ме утеши. Но въобще не беше прав.
Защото точно след 24 часа ме привикаха обратно.
Тогава се появи нова мода - взривяване на автомобили.
Силна мода, актуална и днес.
И днес. Взривовете са на мода.
Взривовете са на мода. Така или иначе,
бях изпратен в някаква вила в предградието на Бейрут.
Вилата - цялата в злато - раковини, мрамор, златни кранове, и т. н.
Седи си там един офицер, пред нас - телевизор.
Мен той не ме вижда, през цялото време приказва на ординареца си:
Карай, карай.
Стоп, стоп, спри.
И докато онзи сменя касетата, ми казва:
Слушай, получихме много важно предупреждение.
Ще трябва да пристигне червен мерцедес, за да се взриви сред войниците ти.
Е, и?
Когато дойде, взриви го. - Ама всеки ли червен мерцедес?
Ти идиот ли си, или какво?
Е, пристигна ли мерцедеса?
Цялата нощ чакахме да дойде мерцедесът и да ни взриви,
и да стане нещо ужасно.
На разсъмване иззвъня телефона.
Башир е мъртъв. - Кой Башир?
Башир Джамаел.
Избраният президент на Ливан, нашият брат и съюзник, християнинът, е мъртъв.
Убили са го.
Събуди всички! След 2 часа ще трябва да сте в Бейрут.
Трудно си спомням как прелетяхме над Западен Бейрут,
помня само твърде песимистичните си мисли за смъртта.
Може би защото момичето ми - Яели, ме изостави точно преди седмица,
и всичко, което исках, бе да умра, за да и отмъстя.
За да остане тя с чувство за вина...
до края на живота си.
И така, докато си фантазирах за смъртта, доближихме Бейрут.
И ето, виждам град с хотели и море, и суетящи се хора.
Приземяваме се на международното летище.
Кацнахме с нашия военен хеликоптер,
но край нас бяха самолетите на Еър Франс, Ти-дабъл-ю-ей,
и Бритиш еъруейз.
Постепенно ме завладя усещането за задгранично пътуване.
Такова едно вътрешно вълнение.
В един момент съм изключил реалността и съм влязъл в терминала.
И съм бил като под наркотично въздействие, в една особена халюцинация
все едно съм в международния терминал,
и само трябва да си избера, къде искам да ида през отпуската си
Стоя си аз пред таблото за обявяване на полети от оня, стария тип, от 80-те години.
И си приказвам, о'кей, сега само си избери
И чета: Лондон - 14:10, Париж - 15:20,
Ню-Йорк - 16:00.
Продължавам да се разхождам по терминала, и виждам едни магазини "дюти фрии",
магазините са украсени с тютюн и алкохолни напитки.
И макар все още като под наркотик, изведнъж започвам да си спомням какво става наоколо.
Забелязвам през прозореца, че всички самолети, които видях преди това,
Еър Франс, Ти-дабъл-ю-ей, са взривени, това са само скелети на самолети.
А магазините са пусти, отдавна са ги разграбили.
А разписанието на излитащите? Разписанието бе навярно...
от преди 4 месеца.
И започвам да чувам звуци и гласове.
Започвам да чувам артилерийската престрелка в града...
и бомбардировките от въздуха.
Започнах да осъзнавам къде се намирам,
и започна да ме е страх, какво ще стане по-нататък.
Започнахме да се придвижваме от аерогарата към града.
Над нас - гигантски многоетажни хотели, в ляво - морето.
Вървим по улицата точно край брега, и стигаме до неголямо кръстовище
И в един момент по нас
снайперисти откриват огън от горните етажи на хотелите,
но ние не виждаме, кой, откъде и с какво стреля.
Когато на кръстовището падна ранен един от нашите,
никой от нас не се осмели да се добере до него от страх.
Страхът от смъртта.
И насред целия този ад...
изведнъж се появява онзи репортер, заедно с телевизията, Рон Бен-Ишай.
Върви си той сред куршумите, като че въобще ги няма, просто супермен.
Куршумите свистят над главата му, а пред него...
пълзи на четири крака изпаднал в транс от страх телеоператор в каска,
който не вижда нищо повече, освен на метър пред себе си.
Страхотна развръзка.
Развръзка, единият край на която се спускаше по улица Хамра,
водеща към района Хамра в Западен Бейрут.
Помня свистенето на гранатометните снаряди,
а те всички стреляха от гранатомети,
и звукът на снарядите им, прелитащи досами нас,
приличаше на свистенето на индианските стрели.
Ти чуваш не толкова самият взрив, колкото това свистене...
и грохотът на рушащите се стени. И всичко това, което става,
местните го наблюдават от балконите си,
включително жени, деца и старци,
гледат го така, все едно там, отдолу им показват филм.
По нас стрелят от всички страни
Невъзможно е да се пресече улицата. Невъзможно.
Нали помниш, че бях картечар по време на службата ми.
А на офицерските курсове ми казваше:
"Толкова отдавна си с тази картечница, защо не изпробваш и нещо друго, а?"
Взех си карабина "Галил".
И тук, когато точно сме под кръстосан огън,
си спомням, че с "Галил'а" стрелям не така, като от картечница...
Нещо не ми достига, така бях свикнал с нея по време на службата
И казвам на Ерез, "Ерез, направи ми услуга.
Дай ми картечницата си.
Няма да мога да мина улицата с този "Галил", дай ми картечницата,
и ще пресечем улицата.
Добър съм с картечницата."
Той ми казва: "Френкел, ти да не си изперкал?
Сега ни обстрелват, без да можем да мръднем, стреляй.
Обстрелват ни!"
В един момент реших, че трябва да действам решително.
Хванах го и му казвам: "Чуй ме, Ерез, дай ми картечницата.
Дай ми картечницата, или сам ще си я взема."
Не знам колко мина, вечност, или минута,
но виждам Френкел на кръстопътя и море от свистящи куршуми около него.
И виждам, че вместо да бяга на другата страна на кръстопътя,
той започва изведнъж да данси, като в истински транс.
Просто им показва, че въобще не се гласи да се маха от кръстопътя,
а иска да си остане там завинаги.
Той иска да танцува валса си под кръстосания им огън,
а над главата му - гигантските фотографии на Башир,
и всичко това - по времето... когато на 200 метра от него,
привържениците на Башир се готвят за велико отмъщение.
Готвят се за клането в лагерите за бежанци Сабра и Шатила.
Започнах да възвръщам паметта си.
Поговорих с хората, чух разказите им
Чух разкази за себе си, в които не повярвах.
Е, добре. Кое ти липсва?
Само денят, когато стана клането в лагера за бежанци. Всичко останало е на лице.
Да ти кажа ли истината?
Не знам защо толкова се чудиш,
че фалангистите започнаха това клане.
Още в самото начало аз разбрах, до каква степен са жестоки.
Помня, че по време на обсадата на Бейрут бяхме в "кланицата".
Къде?
В "кланицата". Това бе място, където докарваха
всички палестинци, разпитваха ги, а след това ги убиваха.
Това място им действаше като халюциноген.
Те се разхождаха там и слагаха части от телата на палестинците,
убити от тях, в банки с формалин.
Там можеше да се видят пръсти в банка, очи в банка,
всичко, което искаш.
И през цялото време ги носеха заедно с портрета на Башир.
Медальон с Башир, часовник с Башир, там Башир, тук Башир...
Този човек... как да го кажа?
Той беше за тях, както е за мен Дейвид Боуи.
Звезда, идол, супер-модел, предмет на възхищение.
Даже си мисля, че изпитваха към него и еротично влечение.
Точно така - еротично.
И този идол трябваше да стане крал.
Да, идваме ние, и го коронясваме за тях.
Но предишния ден дошли други и го убили.
Беше ясно, че те ще отмъстят за неговата смърт по безумен начин.
А и какво ли можеше да се очаква, убиха любовта им.
Това убийство, изискващо кърваво отмъщение, е дълбоко и вътре в тях
Кажи ми, защо се върна?
Работата е в това, че аз си спомних за онази халюцинация с клането при морето,
и там ти беше с мен.
Слушай, ти си ненормален.
Ти си завършен психар, а?
Какво море? Какво море? За какво ми плямпаш?
Кой би могъл да е в морето тази нощ? Какво приказваш? Какво море?
Чуй ме, в задънена улица съм.
Не мога да намеря никой, който да е бил с мен по време на клането.
Никой не може да си спомни нищо за мен, или за нещо,
в което да съм участвал още от първия ден на клането.
Всичко, което имам, е нещо като видение.
Но Карми, единственият човек, който присъства там с мен,
отрича самата възможност да присъства във видението ми.
Но видението е истинско. - Това все пак е само едно видение.
Но това си е твое видение. Искаш ли да ти обясня подробно?
Какво е морето в съня ти, например?
Това са страхове. Това са чувства. То те плаши.
Клането те напряга емоционално. Ти си бил там, действал си заедно с другите.
Но аз повече никъде не мога да ида с това.
Чуй ме, интересът ти към клането...
е възникнал далеч преди самото него.
Твоят интерес към клането идва от съвсем друго клане.
Тебе те интересува какво е ставало в тези лагери, защото това са си били лагери.
Нима твоите родители са били в лагери? - Да.
В Освиенцим ли? - Да.
Ето от къде идва, от детството ти. Това клане се е случило с теб, когато си бил само на 6.
Преживял си го. Преживял си това клане и лагера
и единственият изход е, да си изясниш, какво наистина е станало там.
В Сабра и Шатила. Намери хора и си обясни как...
Как се е случило? Кой и къде е бил? Изясни си подробностите.
Може би, чрез истинските подробности...
ще се осъзнаеш и ще си спомниш, къде си бил и как си свързан с това.
Този ден ни изпратиха на определена позиция.
По същество това бе едно възвишение. Самото възвишение бе на
границата със западния сектор на лагера за бежанци.
От цялата ни позиция наблюдавам, и виждам населения район,
районът на жилищата за живеене.
Понякога стрелят по нас, опитват се да засекат източника на огъня, ние отговаряме
Тихичко започват да се примъкват и силите на фалангистите. Това са войници,
в униформа, изкопирана от нашата, израелската, движещи се зад танковете.
Тогава ме извикаха на инструктаж. Беше на английски.
За какво ставаше дума на инструктажа?
На инструктажа ни казаха, че
фалангистите се готвят да влязат в лагера, а ние трябва да осигурим прикритието им.
Те ще проведат прочистване на лагера,
а след това, като завършат прочистването,
влизаме ние и установяваме контрол над района.
Прочистване от кого? - От терористите.
На сутринта започнаха да изкарват жителите.
Започваха да изкарват всички жители.
Образува се дълга колона от жители, полусънени по пътя от лагера,
а фалангистите ги съпровождаха, като през цялото време им крещяха,
и понякога стреляха във въздуха.
И така виждаш колона от жени, старци, деца, в бавно влачеща се колона,
която отива на стадиона.
Нима не се питахте с другарите си в танка,
накъде може да ги водят?
Нима това не ви интересуваше?
Не особено. Защото и на други места, където бяхме преди това,
когато влизаха в лагерите, казваха на жителите им,
че всички трябва да излязат от домовете си. Защо? Защото...
Както те казват, този, който остане вътре, явно иска да воюва.
Така че това изглеждаше напълно естествено,
тоест съвършено естествено, когато влизаш...
в населено място, да кажеш на жителите му:
"Хора, ако не искате да пострадате, излизайте от къщи!"
Този ден отидох в Доха, който е на крайбрежието,
и където бе базирано военното летище.
Изведнъж по пътя видях много фалангисти на бронетранспортьори.
Те бяха много весели, крещяха и караха към летището.
На летището срещнах познат полковник. Той ме попита:
"Ти чу ли какво е станало в лагерите за бежанци?"
И кимна към страната на Сабра и Шатила.
Аз казах: "Не, а какво е станало?"
"Не съм видял, но казват, че там става ужасно клане.
Убиват ги, а някои казват, че ги и извозват с камиони.
Видели са, че на гърдите им са били изрязани кръстове с нож.
Много са с тежки увреждания и в много лошо състояние.
И, като че ли ги извозват с камиони в неизвестно направление.
Видяхме фалангист, който водеше възрастен човек.
След известно време чухме: пак-пак-пак...
Чухме изстрели
Изведнъж гледаме, войникът се връща, но сам.
Тогава го питаме, какво стана?
Той, видимо, не можеше да ни обясни, затова започна да ни обяснява с жестове
и междуметия.
Разбрахме, че е поискал от стареца да му се кланя,
а той не го направил, тогава войникът прострелял коленете му,
а когато оня пак отказал, войникът го застрелял в стомаха и главата.
Имаше ли такъв момент, в който да събереш тези факти в едно?
И да си кажеш:
"Камионите идват празни, а си тръгват препълнени,
деца и жени излизат от лагера, а булдозерите влизат в него.
Може би тук става някакво клане?
Как не можах да го разбера по-рано?"
Да, разбира се, имаше и такъв момент.
Но този момент настъпи едва тогава, когато един от войниците ми съобщи за това,
което е видял. Беше се изправил на купола на танка.
От там видял, че фалангистите поставили хората до стената и ги разстреляли.
Войниците наоколо закрещели: "Те ги разстреляха, разстреляха хората!"
Тогава поисках връзка по своята линия с командира ми,
и му съобщих, какво става в лагерите.
Той ми отговори: "Знаем за всичко това, всичко е под контрол, началството знае. "
И аз разбрах, че армейското ръководство знае за това,
и сега ще бъде прекратено.
А къде се намираше командването?
Командният пункт се намираше на някакви си 100 метра зад нас,
но на една много висока сграда. - Колко висока?
Много висока, така че от върха и е могло да бъде видяно,
и аз предполагам, че те са виждали по-добре, отколкото аз от моя наблюдателен пункт.
Не исках да бродя по тази територия същата нощ.
Върнах се в Баабда, имах си квартира в Бейрут.
С мен беше и Миха Фридман. Решихме да вечеряме,
и Миха покани момчетата от един батальон на 211 полк.
По време на вечерята, командирът на батальона дойде при мен и ме отведе малко настрани.
Каза ми: "Рон, войниците ми разказват,
че в лагерите става клане. "
Спомена един или два случая,
и каза, че онова, което е видял, е как ги извеждали навън,
цели семейство, след което ги разстрелвали. Попитах го още веднъж:
"Кажи ми, ти видя ли това?" Отговори ми:
"Аз не съм го видял, но моите войници ми го разказаха.
И офицерите, които са тук, също. "
След това си говорихме за това на масата.
Когато мина полунощ и те си тръгнаха,
изпих половин чаша уиски и и позвъних на Арик Шарон във фермата ни..
Арик беше наполовина... беше доста сънен.
Но аз му казах: "Арик, чух, че там става клане,
че колят палестинците, това трябва да се прекрати. "
Той ме попита: "А ти видя ли го?"
Отговорих му: "Не, но много
хора са го видели, достатъчно свидетели има."
Той ми каза: "Добре. Благодаря, благодаря ти, че ми съобщи. "
Тоест, той не каза нищо. Той не каза: "Ще проверя и ще направя нещо".
Нищо. Само ми благодари, за това, че съм му съобщил,
и ме поздрави с Новата година - разбираш ли? И легна да си доспи.
Ще ти кажа кое ме поразява най-вече.
Стана клане, което бе извършено от фалангистите..
Наоколо имаше няколко вериги от наши хора.
При всяка от тях знаеха за това. В първата верига - най-вече.
Но и при тях никой не отреагира.
Те разбираха, че това, което виждат е геноцид.
Ти в коя верига беше?
Да кажем във втората или третата.
И какво правехте в тази верига?
Какво правехте?
Седяхме на покрива и гледахме ярко осветеното небе.
С какво беше осветено? - Със сигнални ракети.
С ракети, които видимо подпомагаха онова, което ставаше.
Чии бяха ракетите? Вие ли ги пускахте? - Това важно ли е?
Какво значение има, дали аз съм ги пускал,
или просто съм видял една нощ, пълна със светлина,
която помагаше на едни хора да стрелят по други хора?
Виждам, че тогава в твоите разбирания граница не е имало.
Причината за това да не си спомняш за клането е в това,
че в представата ти за убийците, и тези, които са ги обкръжавали-
са били едни и същи - само първата верига.
На 19 години ти си усетил вината, приемайки против волята си ролята на нацист.
И не затова, че си бил там, и си пускал осветителни ракети,
макар и да не си участвал пряко в клането.
Мисля, че се събудих в 5 или 5:30, събудих и момчетата,
тоест цялото отделение, и се запътихме към Сабра и Шатила.
Когато стигнахме там, Боже мой!
Виждал ли си онази снимка от Варшавското гето?
Онази, на която детето държи ръчичките си вдигнати?
Така изглеждаше колоната молещи се жени, старци и деца.
Исках да отида до началник щаба в Амос, но така се случи,
че самият той дойде тук.
Приближи се до началото на конвоя, заплашителните му жестове ги спря.
Изглежда това бе действието, което в края на краищата спря цялото това безумие.
Спрете стрелбата!
Незабавно спрете стрелбата!
Това е заповед за спиране на стрелбата.
Незабавно! Всички да се разотидат по домовете си!
Вървете си в къщи, веднага!
Фалангистите избягаха от улиците,
А жените и децата се обърнаха и се върнаха в лагера.
Палестинците ли? - Палестинците.
Казах на моето отделение, че отиваме с тях, с тежи жени и деца,
за да видим какво е станало. И ето, вървим през лагера.
Виждам огромни разрушения.
И изведнъж виждам малка ръчичка,
детска ръчичка, която
се подаваше от отломките. Погледнах пак,
и тогава видях къдравите коси на глава.
Тя бе покрита с прах, и затова едвам я различавах,
но това бе глава, наполовина стърчаща над отломките.
Ръка и глава. Дъщеря ми бе на същите години, на които и това момиче,
главата на което видях, и тя също имаше къдрави коси.
Всеки палестински дом в лагера на бежанците имаше вътрешен двор.
По дворовете лежаха телата на жени и деца. Изглежда първо са извеждали...
младите мъже, разстрелвали са ги, а след това и целите семейства.
Минаваме през уличка, ей-толкова тясна...
колкото половин човек.
И тази уличка е задръстена, натъпкана...
до височина на гърдите от трупове на хора,
на млади мъже.
Тогава започнах да разбирам, че виждам резултата на клането.
BG. SUB by: The PathoLoGiCal ® ~ subs. unacs. bg ~ 2009 ~